Det var 298 dagar sedan den första bemannade rymdfärjan åkte till Mars.
Den internationella besättningen ombord på Ares-
-ska nu lägga sig i omloppsbana runt planeten.
För att på energieffektivast möjliga vis förflytta sig från jordens omloppsbana-
-utnyttjade man den bana runt solen som kallas Hohmanns överfartsbana.
Den gåtfulla röda planeten är mytomspunnen.
Sonden som skickades 1999 upptäckte inget globalt gravitationsfält på Mars-
-men däremot dussintals mindre fält och märkliga avvikelser i gravitationen.
Vi ska nu få höra unika kommentarer från Andre Vishniac, Ares befälhavare.
De togs emot för bara några sekunder sedan.
Det här är ett historiskt ögonblick.
Kapten... Hur känns det en stund som denna?
Ni flyger över Mars. En av människans äldsta drömmar har blivit verklighet.
Det var svårt att uppfylla den drömmen.
Vi har utbildats för det. Vi har inte råd att oroa oss för andra faktorer.
Människan landsteg på månen för över 50 år sedan. Nästa steg var Mars.
Men det tog längre tid än väntat.
Varför Mars? Vad förväntar ni er att hitta där?
Det finns inget enkelt svar. Varför utforskar vi över huvud taget?
För att lära oss mer och för att bevisa för oss själva att vi kan uppnå mål-
-som verkade ouppnåeliga.
-Är du redo, Susana? -Ja.
-Herb? -Jag är redo.
Ares...
Befälhavaren här. Rösttest, kom.
Det här är piloten. Rösttest, kom.
Det här är Herbert. Rösttest, kom.
Påbörja nedräkningen.
-...fyra, tre, två, ett, noll. -Start.
Det var som att återuppstå från de döda. Förvirring och mörker rådde.
Hör ni mig, Belos?
Belos, hör ni mig? Svara! Hör ni mig?
Vi hör dig, Lowell. Vi har kraschat.
-Är alla oskadda? -Jag vet inte. Jag är oskadd.
Det är rena kaoset här.
Kraschlandningen var fruktansvärd.
Hur är det? Är du oskadd?
Vila lite. Oroa dig inte.
Vi lever. Herregud...
Det är otroligt. Vi lever - vi klarade det!
Res på dig, Johnson. Vi klarade det. Vi lever.
Är alla oskadda där nere?
-Jag mår bra. -Är det säkert, Johnson?
Kom igen. Vi klarade det.
Är du oskadd, Vishniac?
Vishniac?
Svara mig, Vishniac. Är du oskadd?
Vishniac... - Jenny!
Jag vet inte...
Han har brutit nacken. Gud bevare hans själ.
Om någon hittar det här bandet ska händelserna återges som de skedde.
Kraschen var fruktansvärd, men Belos cockpit klarade sig mirakulöst nog.
Vår kapten Andre Vishniac omkom direkt.
De fem överlevande ställdes snart inför den brutala verkligheten.
Vi hade en svår tid framför oss.
Jag ser ingenting.
Herregud, vilken katastrof!
Vi kan inte återställa trycket i lastrummet och bilen är kvaddad.
Vi har upptäckt felet. Systemen slocknade i några sekunder.
Det räckte för att förvilla flygdatorn.
-Vad orsakade felet? -Ni måste söka efter det i er databas.
Jag önskar jag kunde hjälpa er. De jobbar för fullt på jorden.
Tack, Lowell. Vi hörs senare.
Vi behöver mer utrymme. Det här är för kvävande.
Du var ställföreträdande chef, Sánchez.
Nu när Vishniac är död är det du som för befälet. Vad föreslår du?
Jag ville bara vara någon annanstans, långt därifrån.
Första ordern från er nye befälhavare: ligg ned och vänta.
-Vänta på vad? -Det vill du inte veta, Fidel.
-Jag vägrar att acceptera det. -Börja vänja dig vid tanken, Herb.
Skeppet ovanför oss kommer inte in i atmosfären...
-...och det finns inga landare ombord. -Det hade vi väntat oss, Luca.
De skickar väl en räddningsfarkost? Det gäller bara att överleva till dess.
En räddningsfarkost? Hör du vad du säger?
Det tar 26 månader att åka till Mars. Hur ska de kunna rädda oss?
Minsta problem med omloppsbanan förlänger resan med ett år.
Jag förstår inte. Vad pratar du om?
Vi vet allihop att uppdraget blir att hämta våra lik. Vi är döda inom ett år.
Där tar du fel, Jenny. Vi kommer att överleva.
Hur då? Systemen i landaren är inte gjorda för att hålla oss vid liv i tre år.
Vi är 19,1 miljoner mil från jorden, och vi är ensamma.
-Det finns alltid ett sätt att överleva. -Har du några specifika förslag?
Vi måste börja arbeta - allihop.
Nu är vårt uppdrag att överleva, precis som andra har överlevt tidigare.
Situationen är förresten inte så hopplös som den kan verka.
"Inte så hopplös..." Killen är oslagbar.
Jag kände en geolog. Han åkte till Schweiz och såg en svart ko där.
När han kom hem skrev han en studie om att alla kor i Schweiz är svarta.
Jag är geolog, och det är därför jag kan stå med fötterna på jorden.
Vi är på Mars, Herb. Du kan glömma att vi upptäcker oaser och palmer här.
Jag vet inte vad vi ska göra, men jag vet att vi måste finna lösningar.
-Eller dö på kuppen. -Hur gör vi med vatten, till exempel?
Vi vet att Mars atmosfär innehåller spår av vatten. Det är en tidsfråga...
Visst, vi behöver bara vänja oss vid att inte dricka och andas så mycket.
Du kan väl åtminstone överväga tanken på att vi har en chans att överleva?
Okej. Hur lyder din plan? Vad är första åtgärden?
Det vi gör nu. Vi bedömer läget.
-Vi behöver en lista på våra förråd. -Jag kan göra ett enkelt överslag.
Sätt i gång.
För det första behöver vi två kilo syre per person och dag.
Vi behöver ungefär två kilo vatten och 1,5 kilo fast föda om dagen.
Med provianten vi har, för sex personer, klarar vi oss kanske i ett år.
Eftersom kaptenen är död, om vi är sparsamma...
-Femton månader på sin höjd. -Fortsätt.
Då ska vi se...
Tack vare återvinningsenheterna har vi säkert vatten så det räcker i två år.
Men om vi använder det systemet kommer vi att förbruka vår energi...
...på ungefär ett år.
Samma sak med syret, men vi kommer inte att orka bry oss om att andas.
Vi är omgivna av syre. Hela planeten är rostig. Det är därför den är röd.
Visserligen, men i atmosfären finns det i form av koldioxid.
Vi skulle kunna frigöra syret med elektrolys-
-men det skulle gå åt för mycket energi.
De termoelektriska generatorerna skulle tömmas.
Vi skulle kunna sänka värmen, ta på oss värmedräkterna, släcka lamporna...
Vi skulle bli galna om vi tvingades leva i flera år i rymddräkter i mörkret.
Vi måste acceptera att vi inte är på uppdrag till Mars. Vi är skeppsbrutna.
Vi måste vänja oss vid en hel del lidande och besvär.
Var bara lugna, jag är van vid extrema omständigheter.
-Måste jag säga "ni" till dig? -Nej, det måste du inte.
Nu är det jag som för befälet över uppdraget, eller över oss skeppsbrutna.
-Jag tycker att vi ska... -Nu är det faktiskt min tur.
Luca, inventera alla förråd-
-och beräkna hur vi ska få dem att räcka så länge som möjligt.
En annan viktig sak är att ta reda på vad som hände.
Det blir din uppgift, Rodrigo.
Johnson, vi behöver mer utrymme. Accelerationsstolarna behövs inte.
Och vad ska jag göra?
Har du någon aning om hur vi ska utvinna Mars tillgångar?
Jag sätter i gång med det direkt.
Vi tog alla itu med vårt nya uppdrag: överlevnad.
Mars var den mest ogästvänliga plats en människa kan föreställa sig.
Vi var fast beslutna om att använda alla möjliga tillgångar för att överleva.
Vi vet att all sten på Mars är rikt på syre, eller hur?
-Kan vi utnyttja det på något sätt? -Jag tror det.
Om vi tillverkar en silikatreaktor kan vi framställa metangas och ånga.
Sa du ånga?
-Var ska du få energi till det ifrån? -Inte från våra generatorer, så klart.
-Hur ska det gå till, då? -Med bränslet från Belos.
Vi har ju inga planer på att lyfta. så vi kan använda tankarna.
Bränna kryogent bränsle... Det låter farligt.
-Hörde du Herberts idé, Luca? -Ja, jag hörde den.
-Vad tycker du? -Den är skrattretande.
Vi vet inte i vilket skick tankarna är. Ingen har kollat det.
Det elektriska systemet är utslaget-
-och vi får inga signaler från tankarna.
-Om vi antar att de är intakta... -Även om vi antar det...
...måste vi ändå tillverka en silikatreaktor av Belos motor.
Det är inte lätt. Vi borde koncentrera oss på mer produktiva åtgärder.
Men det är inte jag som för befälet. Du får avgöra.
Susana.
Jag vet var vi är. Vi är långt ifrån den beräknade landningsplatsen.
Vi är nära planetens ekvator, nära noll-latituden.
-Hur kan du vara så säker? -De automatiska kamerorna tog bilder.
Visa mig dem.
-Otroligt! -Visst är det? Titta här.
Det ser ut som en permanent dimbank längst ned i dalen.
Ja, och den ligger närmast oss.
Ares borde kanske undersöka det, det kan vara vattenånga.
-Kan vi ha nytta av den? -Tveksamt. Vi behöver mer än så.
-Vet du varför vi kraschade? -Ett mjukvarufel.
Det varade bara i några sekunder, men hann ändå förvilla höjdmätaren.
Otur, antar jag.
Luca och Herbert, gör er redo för rymdpromenad.
Ta ut allt detta och undersök sedan motorerna.
Jag följer med dem. Medan de kastar skräpet gräver jag en grav åt Andre.
En grav? Vad är meningen med det? Vi lägger kroppen utanför.
Om vi fjärmar oss från vår tro kommer vi snart bete oss som djur.
Våra vidskepelser, menar du? Nu koncentrerar vi oss på praktiska ting.
Vi ödslar inte tid på att gräva en meningslös grav.
Vi samlar ihop våra tillgångar och utarbetar en plan.
Ingen bad om din hjälp, Luca.
Jag tycker inte att vi kan ta på oss ansvaret att dumpa kroppen utanför.
Vi kan förorena planeten för all framtid med bakterier.
-Skulle verkligen bakterier överleva...? -Skit i bakterierna! Vi kommer att dö.
Jag tänker inte bekymra mig om bakterier.
Susana, får jag din tillåtelse att begrava kaptenen på kristet vis?
Grattis, Herbert. Du är den första människan på Mars.
Baglioni har rätt. Det är inte vettigt att begrava kaptenen.
Vill någon säga några minnesvärda ord?
Det kan väl du göra, Luca. Du som är gruppens geni.
Jag tror nog att jag gör det, Herbert.
Vad sägs om det här...?
Här vilar Andre Vishniac.
Han föddes på jorden-
-och reste långt genom tid och rum för att möta sitt slutliga öde-
-på denna eländiga och ödsliga plats.
Jag vill citera dr Wilsons ord innan han dog bredvid kapten Scott i Antarktis.
Jag tycker att Herbert är väl optimistisk.
Men du gör det du ska, du tar på dig ansvaret.
Det måste vara jobbigt?
-Din position är den svåraste av alla. -Är jag pessimistisk, tycker du?
Du är en stark kvinna och du vet vad som måste göras i ett sådant här läge.
-Jag är inte stark, tro mig. -Det verkar så.
Jag har låtsas i hela mitt liv. Det blir mycket övning.
Just nu är jag livrädd.
-Berätta inte det för de andra. -Det blir vår lilla hemlighet.
Jag önskar att jag var lika sansad som du.
"Det är endast förbehållet Gud att avslöja hemligheter"-
-"men vi är kanske utvalda att för första gången bevittna"-
-"denna isbarriärs dolda själ under solens varma strålar"-
-"alltmedan stormen bränner och fryser oss med sitt isande bett."
Jag vill bekänna en sak, Susana.
Det finns något som skrämmer mig lika mycket som tanken på att dö.
Att förlora fattningen, att bli panikslagen.
Det kommer inte att inträffa. Du vet, liksom vi andra, hur man ska reagera.
Jag är inte stark, det försäkrar jag dig.
Men jag kan inte tygla min nyfikenhet. Därför följde jag med.
Då så...
Nu går vi.
Vi undersöker tankarna.
Den första graven på Mars.
Luca och Herbert hade gjort en fullständig skadeundersökning.
Det var ingen idé att fråga, det syntes att de inte hade goda nyheter.
Herbert försökte ändå komma med något hoppfullt från världen utanför.
Det finns is.
-Det har ansamlats i Belos skugga. -Hur kan det finnas vatten?
Mars atmosfär är torr i absoluta termer-
-men kylan är så intensiv att atmo- sfären är på gränsen till att mättas.
Kollade du motorerna och bränsletankarna, Luca?
De finns inte längre. De måste ha slungats i väg vid kraschen.
Det är ett mirakel att de inte exploderade.
Det var snarare en förbannelse. Vi är dödsdömda.
Även om vi andas i ett år till är vi lika döda som Andre.
Menar du att det inte finns något kryogent bränsle kvar?
Det som finns i den här landaren-
-är det enda som finns kvar att leva på.
Jag tror inte att vi kommer att klara oss.
Vad är det frågan om? Nu får du väl ändå ge dig.
Hör ni vad jag säger? Det här är vatten!
Förstår ni vad det innebär? Vatten!
Det hade vi inte väntat oss, men det finns.
Problemet är inte vatten eller syre, utan att energin förbrukas inom ett år.
Och vi kan inte alstra mer.
Vi måste börja spara energi - nu.
Vi minimerar energikonsumtionen. Vi har sänkt värmen i landaren.
Jag hoppas att det fungerar.
-Något nytt om räddningsfarkosten? -Nej, jag åker hem om två dagar.
De har hittat en alternativ bana. Jag beklagar.
Har de någon aning om varför vi kraschade?
Det är bara teorier än så länge, och vissa är ganska fantastiska.
-Hur då? -Mars har ju inget globalt magnetfält.
Men den har magnetiska avvikelser och gravitation på vissa platser.
Den starkaste av dessa avvikelser har registrerats där ni kraschade.
Det handlar om något kraftigt som kan ha påverkat Belos oscillatorer.
Inte nog med det, det döljer sig något under dimman. Det är något märkligt.
Titta noga på de nya bilderna.
Jag måste tyvärr sluta nu, jag har en lång resa framför mig. Lycka till.
När Lowell gav sig av fylldes vi alla av en djup känsla av ensamhet.
Allt hopp var ute. Vi var offer i en oundviklig tragedi.
Vad är det som händer? Har vår oduglige granne försvunnit?
Säg inte så. Det måste ha varit frust- rerande att inte kunna göra något.
-Stackars honom. -Vad är det där?
-Det ser ut som en SAR-bild. -"Jag är läkare, Jim, inte ingenjör."
Syntetisk aperturradar.
-Vad är det där? -Jag känner igen det där.
-Det ser ut som en labyrint. -Jag kör bilden i databasen.
Här är den. Bilden togs nära Mars sydpol.
Titta, de är identiska. Det här är verkligen märkligt.
På vår nästa resa till Mars kan vi ta bilder och undersöka saken.
Tyvärr är tiden snart ute - för oss alla.
Var det en kommentar, eller din slutsats som ingenjör?
Vi måste ha ett möte.
Den kortast möjliga restiden till Mars och tillbaka-
-är två och ett halvt år. Det går inte att förkorta den tiden.
Jag vet att de inte hinner hit för att rädda oss, men det kan de inte säga.
Hur lång tid har vi kvar om vi följer de energisparande åtgärderna?
Ungefär ett år och två månader.
Problemet är återvinningssystemen - de kräver för mycket energi.
Vad föreslår du?
Vi måste acceptera faktumet att alla fem-
-inte kan överleva i den här landaren så länge.
Det du säger, Luca...är hemskt.
Ni ville veta läget, och det där är kalla fakta.
Alla fem kan inte överleva i landaren i två och ett halvt år.
Hur många av oss kan överleva?
Hur många?
Två personer.
Det där duger inte, Luca. Två av fem verkar helt orimligt.
-Det är befängt. -Så ligger det till.
Det gör det inte alls. Det där kallas att ge upp.
Det var du som liknade oss vid skeppsbrutna.
Ibland måste skeppsbrutna fatta svåra beslut.
Är du från vettet? Ska vi dra lott om vem som får leva?
Om ett och ett halvt år ligger det fem frysta lik i den här plåtburken-
-om inte tre av oss slutar använda vatten, syre och återvinningssystemet.
Ni vägrar att inse det. - Eller hur, Herb?
Du tror att du ska återvända som hjälten som behöll lugnet-
-och som visste råd på allt, eller hur?
Han har rätt. Vi vägrar inse sanningen.
Jag tänker inte begå självmord, det är emot min religion.
Är det någon som ifrågasätter Lucas siffror?
Ingen?
Då så...
I så fall står det klart att vi alla betraktar Lucas siffror som korrekta.
Två av oss fem.
De stämmer säkert, jag vet inte...
Jag tycker bara inte att vi ska förhasta oss.
Vi måste ta oss tid.
Vi måste tänka innan vi fattar några beslut. Vi kanske kommer på något.
Vad då, Herbert? Vad ska vi komma på?
När ska du fatta? Vi är i den mest odrägliga miljö man kan föreställa sig.
Jordens polarområden framstår som rena paradiset.
Hur väljer vi vem som får leva? Hur ska vi fatta det hemska beslutet?
Vi kan väl tillämpa Herberts exempel? De skeppsbrutna drog väl strån?
Ska det avgöras på det sättet?
Jag är pilot på ett rymdskepp som aldrig kommer att flyga igen.
Fidel, du är astrobiolog.
Dina kunskaper är inte till någon nytta i det här läget.
Herbs kunskaper talar inte för honom.
Men Jenny är läkare...
...och Luca vet hur man håller den här maskinen i gång.
Beslutet är fattat. Luca och Jenny stannar.
Rodrigo, Herbert och jag...
...går ut på en promenad.
Det var en fin omskrivning, Susana.
Väldigt intelligent.
Du är väldigt intelligent, Luca, kanske mest intelligent av oss alla.
Hade du redan räknat ut det här innan du sa att bara två kunde överleva?
-Jag kan tyvärr inte acceptera det. -Vad menar du med det?
-Vi har inte uttömt alla möjligheter. -Herb...
Om jag måste dö, så är det så, men inte innan jag förbrukat tillgångarna.
Det finns inga, sa jag. Hörde du inte det?
-Det finns inga alternativ. -Det gör det visst.
Vilka är alternativen, du som vet allt?
-Lyssna! Vad är vårt största problem? -Energi. Än sen?
-Vi kan väl bygga ett vindhjul? -Varför tänkte jag inte på det?
Det är ju lysande! Vi bygger ett vindhjul och då får vi energi.
Sedan kan vi flyga hem. Luften är för tunn. Det skulle inte fungera.
-Jag har tänkt på allt. -Lyssna på mig ett tag.
Det finns vindar på över 36 m/ s som väntar på oss där ute.
-Vi kan bygga ett. -Luften är för tunn.
Jag är vetenskapsman. Jag har tänkt på allt. Det finns inga alternativ.
Jag tänker inte spilla energi och resurser på idéer som inte fungerar.
Det minskar chanserna för att någon av oss ska överleva.
-Jag beklagar. -Det är så lätt för dig att säga.
Förstår du inte vad jag menar? Du som är så begåvad.
Jag beklagar.
Jag lämnar inte landaren. Det kan ni inte begära.
Vi sov i fem timmar innan vi förberedde oss för att gå.
Tiill slut var tiden inne.
Vad ska ni med dem till?
Vi tar med så många syretuber vi kan bära. Har du något emot det?
Behöver ni så många tuber, Susan?
-Snälla, Luca... -Okej, jag går upp. - Lycka till.
Lycka till. Ta hand om dig.
-Luca...sköt om dig. -Du med.
-Fidel... -Förlåt att jag är sen.
-Kan ni hjälpa mig med dräkten? -Visst.
Mina handskar...
Det ser ut som en solig vinterdag på jorden.
Man kan inte tro att vi är i en annan värld.
Vilken härlig dag. Jag önskar att vi kunde ta av oss de tunga dräkterna.
Det vore ingen bra idé. 80 minusgrader, 10 REM om året...
-...och nästan inget atmosfärtryck. -Kom nu, killar.
Susana, ni borde sätta på era videokameror.
Jag spelar in allting härifrån.
Jag tror att de på jorden skulle uppskatta det ni kan filma.
Menar du allvar, Luca? Förbrukar vi inte för mycket energi?
Jag har räknat på det, och jag tror att vi har råd med det.
Jag tror att det kan vara värdefullt.
För att göra deras sista timmar meningsfulla...
Det handlar inte om det. Det här är viktigt.
Bilderna kan vara värdefulla. Jag är inte sentimental.
Du är i bild, Susana. Du kan säga några ord om du vill.
Ni känner redan till vår situation. Det är inte lönt att upprepa den.
Vi ska försöka nå fram till kanten av Valles Marineris.
Vi har räknat ut att vi måste gå i fyra, fem timmar.
Vi bär med oss extra syretuber-
-så chanserna är goda att få några bilder av Valles Marineris.
Hoppas att ni får njuta av dem.
Vänta ett tag. Vi stannar här.
-Jag måste byta syretub. -Okej, jag hjälper dig.
Hur många dagsljustimmar har vi kvar?
Av solens läge att döma... Två eller tre, kanske.
Exakt fyra timmar, Herb.
Hur långt från dalen är vi?
Ni har redan tillryggalagt tre fjärdedelar av avståndet.
Gode Gud...
-Går det bra, Susana? -Jadå.
Vi vandrade genom ett landskap som verkade ha utmejslats av störtfloder.
För flera miljoner år sedan kunde den torra ytan ha varit en gapande klyfta.
Mars vilda skönhet och dess isande likgiltighet fiick oss att tappa andan.
Vi var de första som någonsin satt sin fot på den främmande marken.
Blott en anekdot från det röda öde landskapet.
Har ni sett något så vackert?
Mer än 400 mil lång och 30 mil bred.
-Det saknar motstycke i solsystemet. -Titta på berglagren.
Jag vet inte om kameran kan fånga färgnyanserna... Det är så vackert.
Det syns tydligt, Susana.
Har de kommit fram till dalen än?
Det är så vackert här.
Det var nästan värt besväret bara att få komma hit.
Titta där borta.
Ja, titta.
-Vi kan försöka ta oss ned till dimman. -Det är mer än åtta kilometer dit ned.
Men gravitationen är bara en tredjedel så stark som på jorden.
Det är inte lika svårt som det verkar. - Vad tycker du, Susana?
-Vi går ned och tar en titt. -Visst, varför inte?
Då går vi, vi har ingen tid att förlora.
Skämtar ni? Det är bara trötthet som hindrar mig från att gråta just nu.
-Herregud... -Kom nu.
Bra idé. Tyvärr kommer det inte att gå.
De har inte tillräckligt med syre för att ta sig ända ned.
Är du galen?
Lugn, jag har stängt av mikrofonen.
-Förresten vet de redan om det. -Du behöver inte påminna dem om det.
-Tror du att vi har det bättre? -Vi har i alla fall chansen att överleva.
Ja, om du lyssnar på mig.
Jag var ihop med en kille för några år sedan som var precis som du.
Han tyckte att han var smartast på jorden, men han var en idiot.
Du har alltså haft en pojkvän?
Dra åt helvete, Luca. Dra åt helvete!
Det här är galenskap, kort och gott.
Vi är galna allihop, annars hade vi sett det här på tv på jorden.
Vad får en mentalt frisk man att lämna fru och barn-
-och klättra ned för en djup ravin på en frusen planets ekvator?
Om vi inte hade varit mentalt friska hade vi inte klarat testerna.
Jag ljög. Jag ville åka hit.
Jag var galen nog att ljuga, men intelligent nog för att inte bli avslöjad.
-Ljög du också? -Nej, jag svarade uppriktigt.
Hör ni, kom ihåg att det här spelas in.
En vacker dag kommer det att sändas på tv på jorden. Tänk på vad ni säger.
De skulle aldrig framställa oss i dålig dager. Vi blir utmålade som hjältar.
-Med lite tur blir vi helgonförklarade. -Tyst med dig, Luca!
Du är ett levande bevis på att psykologiska tester inte fungerar.
-Hur är det med lagandan? -Jag ljög väl som alla andra.
-Förutom Herbert. -Jag behövde inte ljuga.
Då är du kanske den enda av oss som inte förbannar sig själv just nu.
Jag undrar hur vi kommer att uppfattas på tv.
Vad kommer folk att tänka när de ser det här?
Jag känner igen situationen. Man sitter och dricker kaffe efter lunchen-
-och plötsligt visas bilder från ögonblicken före en katastrof.
Man ser människor som snart kommer att dö och undrar vad de känner.
Vad får dem att inte ge upp?
-Har du kommit på det? -Nej, inte alls.
Det känns som om jag ser det här på tv.
Jag vägrar att inse att det här händer mig.
Jag kan inte förstå att mitt syre kommer att ta slut om några timmar-
-och att det innebär slutet för mig.
Får jag föreslå en sak? Vi kan väl koncentrera oss på nedstigningen?
Vi förbrukar mer syre än nödvändigt när vi pratar.
Den branta sluttningen var vad en geolog skulle kalla kaotisk terräng.
Vi gick längs en väg som hade utmejslats av vattenflöden-
-någon gång under Mars historia.
Vänta ett tag, jag måste byta syretub.
Jag hjälper dig.
-Vi stannar här, Susana. -Okej.
Det är din sista tub.
-Lugn, du förbrukar för mycket syre. -Ja, jag vet.
-Mår du bra? -Bara bra.
Herbert var inne på sin sista syretub, och vi hade inte många fler kvar.
Vi visste att vi närmade oss slutet, men ingen sa ett ord.
Vi koncentrerade oss på att ta ett steg i taget.
Titta där. Det där är Phobos.
-Den rör sig lika fort som en satellit. -Den är så vacker.
Och den ljusstarka stjärnan är Deimos.
-Den ser inte så märkvärdig ut. -Det spelar ingen roll, Rodrigo.
-De är Barsooms månar. -Barsoom?
Ska vi fortsätta?
Mars fiick namnet Barsoom av invånarna i Heliumriket-
-som styrdes av den vackra prinsessan Dejah Thoris-
-och där den gröne krigaren Tars Tarkas med fyra armar strider.
Herbert berättade detta för oss på vägen ned.
Han berättade om Heliums städer-
-och den stora smaragdgröna kanalen Nylosirtis.
-Vad pratar du om, Herb? -Om John Carters äventyr på Mars.
Min farfar hade Edgar Rice Burroughs alla romaner.
Tarzanböckerna och de om John Carter.
Men jag gillade Carterböckerna bäst.
Som barn ägnade jag många timmar åt att sluka de fantastiska romanerna.
Jag drömde om att någon gång få besöka prinsessan Dejah Thoris rike-
-och vandra under Barsooms två månar.
Ni får fortsätta utan mig.
Jag stannar här ett tag.
Vad menar du? Vad är det, Herb?
Jag kan inte fortsätta. Mitt syre har tagit slut.
Jag skulle så gärna vilja...
...men jag kan inte.
Vi visste att det här ögonblicket skulle inträffa, eller hur?
Visst gjorde vi det, Susana?
Du är en god människa.
Vi skulle ha lärt känna varandra bättre.
De enda som är lyckliga är de som har förverkligat sina barndomsdrömmar.
Det här var slutet. Vad höll vi på med?
Varför fortsatte vi nedåt så envist-
-mot våra egna gravar?
Herbert låg kvar där uppe - ensam - under Barsooms månar.
Han hade det bäst av oss alla.
Fidel?
Susana?
Hör ni mig? Jag får inte fram några bilder. Jag ser ingenting.
Det är bara störningar.
Vi verkar inte komma längre. Vi kan inte fortsätta.
Helvete!
-Måste vi gå tillbaka hela vägen? -Inte jag.
Vi kom inte längre. Men plötsligt såg jag den.
Jag tror att jag kände direkt att det fanns något underligt i grottan.
Sluttningen vi hade följt ledde rakt in i den.
-Susana? -Luca? Jenny? Hör ni mig?
-Jag får inga... -Luca?
Du måste se det här, Fidel.
Vänta, jag kommer.
Hör ni mig? Jag får inte fram några bilder.
Det är bara störningar.
Fan också!
Vad betyder det där?
Vi är döda.
Äh, vad fan...
-Vad gör du? -Det är ingen idé att spara energi.
Det finns en läcka. Landaren är inte så lufttät som vi trodde. Vi förlorar syre.
Mätinstrumentet visar...
...att lufttrycket sänkts. Vi borde ha fått varningssignaler om det tidigare.
Sensorerna skadades kanske vid kraschen.
Vi kan täta läckan och återställa trycket.
Nej, mina beräkningar var exakta och byggde på att kabinen var lufttät.
Jag hade inte räknat med en syreläcka.
Den variabeln fanns inte med i ekvationen.
Och resultatet kunde inte vara sämre. Även om vi lyckas täta hålet-
-finns det inte syre så det räcker tills räddningsfarkosten kommer.
Jag vägrar att ge upp. Jag ska hitta den förbannade läckan och täta den.
-Jenny... -Vad är det?
Det tjänar ingenting till. Trycket sjunker, hålet blir kanske större.
Läckan kommer att synas som en strimma vattenånga.
Hoppet är ute, tro mig.
Jag vill inte sitta i en rymddräkt och vänta på att syret ska ta slut.
Snälla, Jen...
-Jag vill inte... -Vad vill du göra, då? Berätta.
Vi kan väl förlika oss med tanken på att vi kommer att dö-
-och bara vara tillsammans, med varandra...
Vi kan göra det skönt för varandra.
Jag vill inte sitta ensam och vänta på döden.
Vi kan väl göra det skönt för varandra?
Hur mycket tid har vi kvar?
Tolv timmar ungefär.
Har du bara förträngt sådana tankar under resans gång?
Menar du att du med din enorma begåvning och otroliga intelligens-
-inte kan komma på någon annan lösning än att knulla intill döden?
Nu är du bara oresonlig. Du är så stel.
Lyssna på mig, Jenny.
Jag har tänkt mycket på det här. Vi kan anpassa oss till situationen.
Nu ska du få höra min plan.
Jag tänker ta på mig rymddräkten och gå ut och försöka hitta läckan.
Jag struntar i om det är slöseri med tid. Jag gör åtminstone något.
Du kan stanna här och onanera tills du dör av uttorkning.
Räddningsmanskapet kommer att hitta dig så.
De kanske till och med reser en staty över dig på samma plats.
-Det verkar inte skapat av naturen. -Vad menar du?
Hur kan naturen ha skapat en sådan här grotta?
Det verkar konstgjort, som en tunnel som grävts av en tänkande varelse.
-Väggarna är släta, nästan perfekta. -Det kan finnas många förklaringar.
Ett vattenflöde kan ha perforerat berget, som en underjordisk glaciär.
Sedan smälte isen.
Det är helt otroligt, Fidel. Ser du det här? Fantastiskt!
Det är symboler inristade i berget. Det verkar vara någon form av skrift.
Av vinklarna att döma har de ristats av en tänkande varelse. Herregud!
Det är utan tvekan gjort för hand, men jag kan inte tro det.
Gode Gud...!
-Någon har byggt det här. -"Någon..." Det är helt otroligt!
Vi kan inte klaga, det har vi inte rätt att göra.
Vi har upptäckt lämningarna av en forntida civilisation.
-Här finns fler symboler inristade. -Jag ser dem, Susana.
Det här är ofattbart.
Herregud...
Fidel hade vigt hela sin karriär åt att bevisa möjligheten till liv på Mars.
Vi hade snubblat över bevis han aldrig hade kunnat drömma om.
Medan vi fortsatte undrade vi om vi skulle ta upptäckten med oss i graven.
-Vad sysslar du med? -Jag måste hitta läckan.
Det är ingen idé, Jen. Vi har förlorat för mycket syre.
"Måste hitta läckan..."
-Vi måste kämpa vidare. -Titta på mig, Jen.
Inse att vi kommer att dö. Inse det.
Låt mig vara i fred.
Jag vill inte dö.
Vi skulle ha tagit med oss en arkeolog.
En arkeolog hade mördat oss för att vi inte vidtog försiktighetsåtgärder-
-innan vi klampade in här och förstörde allt med våra fingeravtryck.
-Vad menar du? -Marken är täckt av damm.
-Undrar hur länge fotavtrycken varar. -Kanske i tusen år.
Tunneln fortsätter nedåt. Går den ända ned till botten av dalgången?
Det är möjligt, men den är 8 000 meter djup.
Tänk att vi är här!
Vad är det som händer?
-Lufttrycket är högre här. -Det måste vara fel på din mätare.
Nej, titta... Syrehalten i luften är nästan normal.
Vi har inte passerat någon luftsluss eller registrerat någon förändring.
Det måste vara fel på dina instrument.
Syret är nästan slut. Jag har inget att förlora om mätaren är trasig.
Det är fruktansvärt att dö av dekompression.
Jag är väldigt trött. Om det här är slutet...
Gör det inte, Fidel. Lämna mig inte ensam.
Det är kallt, och det har en metallisk lukt.
Men man kan andas utan problem.
Men det är omöjligt.
Det finns luft här, och tillräckligt tryck.
Fråga mig inte hur det är möjligt.
Det stämmer.
Fidel...
Om det finns tillräckligt med luft här...
Ja, då kan vi överleva.
Vi måste ta reda på vad det här är för en plats, vad den har nyttjats som.
Pyramiderna måste vara ganska nybyggda i jämförelse med det här.
Stenarna måste ha funnits här länge - längre än vi kan föreställa oss.
Vi kommer kanske aldrig att kunna tyda symbolerna.
De känns inte så främmande för att ha skapats av en utomjordisk civilisation.
Vilket jägarfolk som helst skulle ha utvecklat pilsymbolen.
Detsamma gäller stjärnan och korset. Bläckfiskens öga...
Strukturen är identisk med människoögat - konvergent evolution.
Då så... Då fortsätter vi.
Vänta, vi har fortfarande ingen kontakt med Belos.
De kan inte hjälpa oss därifrån.
-Det här är en labyrint. -Jag känner mig som en labbråtta.
-Undrar om det ligger en tanke bakom. -Det måste det göra.
Föreställ dig en myra som går in i en tom läskflaska på jakt efter föda.
Den går runt tills den faller ihop. Den kanske också tror-
-att en sådan vacker plats måste ha skapats med ett syfte?
Men symbolerna måste betyda något.
Lämna mig inte, Fidel.
-Korridoren är ett vakuum, eller hur? -Ja.
Hur har de gjort? Hur är det möjligt?
Snälla, Fidel, lämna mig inte.
Susana... Jag är så fruktansvärt trött.
Lämna mig inte, Fidel.
Jag spelar in allt jag ser med kameran...
...men jag kan inte överföra bilderna.
Ni kommer bara att kunna se det här...
...om någon bryr sig om att leta efter mitt lik.
Ensam, mer ensam än någon annan människa någonsin hade varit-
-på en främmande plats som upprätthölls av en mystisk teknologi.
Något höll luften kvar här inne. och kanske var det det-
-som orsakade avvikelserna i magnetfältet och gravitationen.
Kanske indikerade dessa avvikelser labyrinter som denna-
-över hela Mars yta. Men jag var vilse här inne.
Jag vandrade ensam på en plats som redan krävt min kollegas liv.
Jag hade gått i cirklar i flera timmar-
-och börjat tänka att Rodrigo hade rätt. Det fanns ingen logik bakom.
Det kanske bara var en råttfälla, eller...? Vem vet?
Det enda jag visste var att det varken fanns luft eller tryck-
-i de stjärnmarkerade gångarna.
Jag hoppas att dessa pilar leder mig i rätt riktning.
Men ingenting är säkert.
Rodrigo? Är det du?
Två armar och två ben.
Den ser ganska mänsklig ut.
Men vem vet hur den ursprungligen såg ut?
Jag behöver bara se en strimma ånga för att hitta läckan.
Det är allt jag behöver.
Det här är omöjligt.
Jenny? Jenny?
-Jenny? -Jag är här.
Ja, där är den. Det är Susans signal.
-Är det möjligt? -Nej, det är det inte.
Men det är hennes signal. Hon kan omöjligt vara vid liv.
Jenny? Luca?
-Hör ni mig? -Vi hör dig, men vi har ingen bild.
Ni måste försöka ta er hit. Det fiinns luft för alla här.
Kom hit.
-Var är Rodrigo? -Han klarade det inte. Han är död.
Men ni...överleva.
-Det fiinns luft att andas här. -Hon har blivit galen.
-Kan hon fortfarande leva? -Om Rodrigo gav henne sitt syre.
-Eller om hon tog det ifrån honom. -Vad är det du antyder?
Jag vet inte. Hon kanske hallucinerar.
-Vi kan försöka ta oss till henne. -Kan vi det?
Vi har syre för en timme kvar här inne.
Vi har två rymddräkter med fyllda syretuber.
Dessutom har vi kaptenens reserv.
-Jag tror att det kan gå. -Du ville ju inte dö i rymddräkt.
Jag har kommit fram till att det är lika illa hur man än dör.
Jag vill veta vad som har hänt med Susan.
Kom nu.
Jag måste vila en stund. Dräkterna är inte gjorda för långa promenader.
Du lever!
Jag lever! - Jenny!
Helt sjukt!
Det här, mina vänner, är Valles Marineris dalbotten.
Herb och Fidel dog utan att få en glimt av den.
Men här kan det fiinnas hopp för oss. Det fiinns vatten, luft och organiskt liv.
Det fiinns en lavart som vi kanske kan extrahera protein ur.
Så nu vet ni. Det är ett faktum.
Det fanns liv på Mars för miljontals år sedan. En civilisation blomstrade här.
Hur var de? Hur levde de sina liv?
Hur var deras världsåskådning?
Vad hände här?
När klimatet blev kallare byggde de anordningar som tunneln-
-där de bevarade luft och upprätthöll liv i en allt ogästvänligare miljö.
Men de lyckades inte överleva till slut.
Vem vet varför? Vi kommer inte att vara med när det uppdagas.
Det här är mitt sista kamerabatteri, och jag fiilmar så mycket jag kan.
Det här är för er som tittar på dessa bilder och som vill söka svaren.
Vårt enda mål nu är att överleva. Som Herbert sa: "Vi är strandsatta."
Likt skeppsbrutna kommer vi att hålla ut ända till slutet.
Ta hand om våra familjer.